PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Johnny & Associates
je talentová agentura,
kterou založil Johnny Kitagawa
před 60 lety.
To je Johnny & Associates.
Na Johnnyho, jejího zakladatele,
hluboce zapůsobila West Side Story.
Věřím, že vytvořil
první talentovou agenturu
zastupující umělce,
kteří kombinovali tanec a zpěv.
ŠO SAKURAI
Nevím, kolikátá skupina jsme.
Před námi bylo mnoho a mnoho jiných skupin.
Další unikátní vlastností je,
že jsou zkrátka všechny chlapecké.
A ještě jedna unikátní vlastnost,
začínají jako součást Johnny's Jr.
Tím, že jsou backup tanečníky
pro starší, kteří už začali vystupovat,
se toho hodně naučí.
„Takže takhle vystupují.“ „Takže takhle to uvádějí.“
Nebo: „Takže takhle se dělá koncert.“
ROK 1995 ZAČÍNÁ V JOHNNY & ASSOCIATES
Myslím, že takhle jsme se učili všichni.
Když jsem začínal, Ohno už tam byl.
Johnny mi řekl:
„Tancuj za tímhle klukem.“
To byl Ohno.
Řekl mi: „Je dobrý tanečník, tak ho kopíruj.“
To byl Ohno.
Macumoto a Ninomija se přidali později.
Trávili jsme spolu hodně času. Já a Macumoto často na Šibuji,
měli jsme to oba po cestě domů.
Občas jsme s Ninomijou koukali na filmy.
S Aibou jsem skoro nemluvil.
Dokonce jsem čekal na Macumota doma, když odmaturoval.
Ani nevím proč. Zůstal jsem tam přes noc,
ráno jsem se rozloučil a přespal u něj.
Po maturitě přišel domů.
„Vítej doma. Gratuluju!“
Jsou pro mě jako přátelé z dětství.
A kámoši ze stejného města.
Ale teď jsou to spíš obchodní partneři.
Když jsme ještě byli v Johnny's Jr., chovali se ke všem stejně.
Co jsme se tehdy naučili a co nám tam předali,
to je základ, který máme my všichni.
Ale od chvíle, kdy jsme začali vystupovat,
začali jsme být sami za sebe.
Od té chvíle
jsme všichni začali objevovat
vlastní osobitost a jedinečnost.
U mě se ukázalo, že to je...
hip hop
a vysílání.
Rapování
a uvádění zpráv,
to je dost punk.
„ARASHI: Na cestě.“
ŠO A JEHO DENÍK
V Johnny's jsem začal v říjnu během druhého roku na střední.
Naposledy jsem psal životopis v srpnu nebo v září...
1. BŘEZNA 2020 NĚKDE V TOKIU
...ve druhém ročníku na střední.
Kde jsem ho psal?
Kde jsem ho psal? Určitě to nebylo doma.
Rodičům jsem to neřekl.
Narodil jsem se 25. ledna 1982
v Tokiu, v Japonsku.
Poblíž stanice bylo místo nazvané „Johnny's Family Club“.
Vzal jsem tam spolužáka.
Dal jsem svůj životopis paní na recepci Family Clubu.
Řekl jsem: „Nevím, komu to mám dát.“
Bylo to v srpnu, nebo v září.
O měsíc později,
21. října, což byla sobota,
jsem dostal...
dopis od Johnny & Associates v zelené obálce.
Moji rodiče ho otevřeli. Když jsem se vrátil z fotbalu,
máma stála na téhle straně kuchyně s mým životopisem
a táta byl u televize a zuřil.
Máma se hrozně smála a říkala: „To je šílené!
Poslal jsi životopis a prošel prvním kolem. To se povedlo!“
Ale táta řekl: „To není vůbec vtipné.
Jak sis dovolil přijít s tím svinstvem?“
Nikdy na tu scénu nezapomenu.
Ale psali tam: „Přijděte zítra
ve 12 hodin do zkušebního studia jedna v TV Asahi.“
Po dlouhé debatě
mě táta vzal do Roppongi pod záminkou nakupování.
Nakonec to byl on, kdo mě tam odvezl.
Vysadil mě před TV Asahi.
Ostatní chlapci byli s chůvami nebo s matkami, ale já byl sám.
Jistě, že jsem byl sám. Přihlásil jsem se bez dovolení.
Hrozně se naštval.
Chodil jsem do chlapecké školy,
takže to bylo něco jako výzva.
Ve vlaku lidé říkali: „Není z Johnny's Jr.?“
Říkali mi: „Mohli by tě vybrat. Jdi do toho.“
„Mohli by? Dobře, jdu do toho!“
„Koupím si formulář na životopis!“
Byla to výzva. Vůbec jsem to nebral vážně.
Myslím, že to bylo kolem Nového roku,
vzpomínám, že jsem v obýváku mluvil s mámou. Brečel jsem.
„Rozhodni se sám!
Jestli do toho půjdeš,
musíš se rozhodnou ty sám.
Jdi tak daleko, jak jen můžeš.
Ale nebudu tě podporovat, pokud to budeš dělat polovičatě.“
Pak
jsem se mámy v slzách ptal,
jestli bych to mohl dělat během střední až do vysoké.
Řekla: „Tak to udělej.“
Pamatuju, že táta seděl na gauči
a byl hrozně naštvaný.
Z té scény si pamatuju opravdu hodně věcí.
Když jsme začali vystupovat, náhodou mi dali rapovou část.
To bylo asi dva až tři roky poté, co jsme začali vystupovat.
Měl jsem štěstí, že jsem potkal VERBALa z m-flo.
„Sakurai,
jestli chceš rapovat, měl by sis to psát sám.“
Byl to pro mě šok.
VZDĚLÁNÍ A PRACOVNÍ ZKUŠENOSTI HLAVNÍ BODY Z OBOU KATEGORIÍ
DOVEDNOSTI A KONÍČKY VLASTNOSTI
PROČ SE HLÁSÍTE? ŘEKNĚTE O SOBĚ NĚCO
- Dobrý večer. - Zdravím. Díky, že nám to dovolíte.
- Ahoj. - Čau.
Myslím, že jsem byl první člověk
na celém světě, který se dozvěděl, že tě vzali do Johnny's.
- Přesně tak. - Byl jsem tam v tu chvíli.
Požádal jsi mě, abych šel s tebou,
- když jsi odevzdával životopis. - Jo.
No jo, víš,
kdybys tam nebyl,
- k tomuhle by nikdy nedošlo. - Nedošlo.
- Nebylo to v létě? - Ano, v létě.
Pořád si tu chvíli pamatuju.
- Vážně? - Vzpomínám,
že když jsi to šel odevzdat,
měl jsi na sobě hezké oblečení
a nízko pověšený batoh.
- Pamatuješ si na tu módu? - Jo.
- Takhle nízko. - Jo. „Není to cool?“
Úplně dole.
- Vážně? - Jo.
Byl tak nízko, že ho recepční nemohla vidět.
Naučil jsi nás ten tanec. „Září jasně, po něčem touží!“
- To je „Daijobu“ od Coming Century. - Bylo to: „Po něčem touží.“
Ty to děláš dohromady: „po něčem touží.“
- Dělal jsi to často. - Byl to refrén, nebo tak něco.
Zdá se, že znáš spoustu písniček od V6.
Jasně. Dělal jsem většinou backup tanečníka pro V6.
Aha, no jasně.
Tou dobou hledali jméno skupiny,
takže Abeta a já jsme vymysleli „Omočitai“. Nedává to smysl.
- Jo, jasně. - Jasně.
- Málem jsem byl v „Omočitai“? - Jo.
To snad ne.
Bylo to těsné! S takovým jménem by bylo po nás.
- Často jsi nás žádal o radu. - Ano. „Co mám dělat?“
Vzpomínám si na to. Vy dva jediní jste znali spoustu detailů.
Ano.
Něco jsem přinesl.
- Tuhle fotku jsem přiložil k životopisu. - Vážně?
- Roztomilé, že? - Jo.
- „Rozkošný Sakurai!“ - Řekli jsme, že je rozkošný.
- Říkávali jsme, že byl vážně roztomilý. - Jo.
- Hnus! - Tehdy se ti třásl hlas.
- Měnil se mi pozdě. - Jo, byl zpožděný.
- Byl vážně vysoký. - Jo.
Takže jsi byl pořádně roztomilý.
Často jsme ti říkali, že jsi roztomilý.
Tohle je vrchol nostalgie.
Co to je?
Před písemkami jsme dělávali tohle.
To je fax.
- Co? Proč? - Psávali jsme si faxy.
Proč si to schováváš?
Co to je?
MÝM DRAHÝM PŘÁTELŮM OMLOUVÁM SE ZA ZPOŽDĚNÍ
- To vypadá jako moje písmo. - Napsal jsi:
„Od kmotra Šoa.“
Tohle sis myslel,
- že bude v testu. - Byla to vůbec pravda?
Byl to tvůj táta.
- Byl to tvůj táta. - Vzpomínám, že jsem to řekl.
Ani tu lekci neviděl,
ale ukázal jsi tátovi své zápisky.
On je shrnul, takže byly srozumitelné.
V noci jsi nám ty poznámky odfaxoval.
„Kdo je sakra jeho táta?“
To jsme si říkali.
- To nezní jako já. - Možná ne.
Pochybuju, že jsem napsal „Kmotr Šo“.
Kmotr nás má žádat, abychom to udělali.
Tohle je tamagoči, které jsi dal mé mladší sestře.
Řekl jsi: „Ahoj, zlato. Dám ti ho k Vánocům.“
Tehdy bylo těžké je sehnat.
Mám tu naši ročenku.
- Vážně? - Je neuvěřitelné, co si Kyameno schovává.
Hele, jak jsem roztomilý.
ŠO SAKURAI
Tu fotku ti poslali poštou a mohl sis ji objednat.
Víš, jak sis mohl objednat fotky z akce?
Na fotce je jen pět lidí, ale bylo jich objednáno dvacet.
- Ostatní to kupovali. - Byl to bestseller.
Poflakovali jsme se po Šibuji cestou ze školy?
- Jo. - Poflakovali.
Ale měli jsme jen 50 jenů.
Měli jsme jen 50 jenů, ale po Šibuji jsme se poflakovali i čtyři, pět hodin.
Prošli jsme kolem Tower Records směrem k Harajuku.
Prohlíželi jsme si všechny možné tenisky v Ura-Harajuku.
„Kéž bychom si je mohli koupit, kámo.“
- Jen jsme se koukali? - Jo. A ty jsi často chodil
- do H... Jak se to jmenovalo? - HMV.
Tam jsi chodíval. Měl jsi moc rád hudbu.
Všechno jsi poslouchal.
No jo, to je pravda.
Poslouchal jsem všechno.
- Bylo to zadarmo. - Jo.
- Neutráceli jsme, že ne? - Ne, měli jsme jen 50 jenů.
Zajímalo by mě, co jsem tehdy udělal.
Když nám vyšlo první album...
ŠIBUJA, TOKIO
...projížděl jsem autem kolem Tower Records,
a zaměstnanci nahrávací společnosti, se kterými jsem byl tehdy pořád,
ho venku propagovali.
Říkali: „Brzy vychází první album ARASHI!“
Byli tamhle před Tower Records.
Nebyli to zaměstnanci Tower Records.
Lidé z nahrávací společnosti...
říkali: „Jejich první album vyjde tehdy a tehdy.“
Tady to říkali.
Tamhle.
To bylo v roce 1999...
Ne. Byl to rok 2000
v zimě. Myslím, že sněžilo.
Ano.
Pod tím nápisem „Bez hudby není život“...
říkali: „Kupte si to!“
Ohromilo mě to.
To bylo před 20 lety.
- Dlouho jsme se neviděli. - Je to dávno. Jak se vede?
Celých dvacet let, bez zakolísání,
pevně věřil
svému umění.
S hip hopem a rapem v srdci,
se vydal vstříc své skutečné vášni.
Takový on zkrátka je.
Co Sakurai dělá, je pro Japonsko důležité.
Vytvořil jedinečnou hip hopovou kulturu, která tu předtím
neměla prostor,
a vybojoval jí místo v každodenním životě lidí.
A co víc, přinesl ji sem hladce,
ne sarkasticky,
a tak, že byla snadno pochopitelná
i pro laiky.
Na Berklee College of Music
je kurz o 2PACovi.
I hip hop má
akademickou stránku.
Fakt, že je Sakurai ve zprávách, to celé dotváří.
„Co? Má rád hip hop, ale uvádí zprávy?“
Mně to tak nepřipadá.
Vlastně, je to jakoby to bylo provázané.
Líbí se mi,
že má tyhle dvě strany.
Myslím, že to bylo v březnu 2000, kdy m-flo měli
- své první živé vystoupení. - Jo.
Potom měli večírek.
Někdo, kdo věděl, že se mi líbíte, mě tam vzal.
No jo! Tam to bylo.
Bylo to v PLASTIC?
- V klubu v Roppongi poblíž parku Jikura. - Jo.
- Byl to sklep. - Ty máš ale paměť!
- Šílené! - Jsem tvůj fanda!
Zeptal jsem se tě, jestli se chceš přidat k TERIYAKI BOYZ, kteří zrovna vznikli.
No jo.
Jsem původní člen TERIYAKI BOYZ.
To je pravda!
Sakra! Všechno se mi to teď vrací!
Zrovna jsi říkal, že to chceš udělat, a já byl u toho.
Když jsi mi to nabídl, řekl jsem: „Určitě mě chcete?“
Ale nakonec k tomu nikdy nedošlo.
Ale když nad tím přemýšlím,
kdyby to dopadlo jinak, mohl jsem být v TERIYAKI BOYZ.
Jak se ti začal líbit hip hop?
Když jsem byl v prváku na střední,
- Snoop Dogg vydal... - Jasně.
...„What's My Name?“
Aha. Začínal jsi na zahraničních umělcích.
- Tak jsem začínal. - Aha.
Ukázal jsi mi jeden ze svých sešitů.
Napsal jsi toho fakt hodně.
Jo, napsal.
- To bylo kolem roku 2001. - No jo. Pravda.
Chodil jsem tehdy do spousty klubů.
Jak to mám říct? Nevěděl jsem, jak psát texty.
A vím, že to zní divně,
ale nevěděl jsem, jak se mám hýbat.
Zastavil jsem se na Kecumeišiho natáčení
a Rjo mě naučit skládat rýmy.
Ukázal mi tabulku s abecedou.
Myslím, že někdy v té době jsem přišel za tebou, VERBALe.
„Napsal jsem písničku. Poslechneš si ji?“ Asi to bylo na MD.
Jo, bylo to na MD.
- Jo, MD. - MD.
Tehdy přidávali rapový verš k písni. „Je to vůbec nutné?“
Tak to bylo. Byl tam, ale ne tak docela.
Myslím, že tehdy tě napadlo
vložit rap do písně.
Tvá práce je
zpívat písně napsané někým jiným.
Myslel jsem si, že to je naše práce.
Ale sami vytvořit a napsat píseň bylo...
Ani mě to nikdy nenapadlo.
Když jsi mi řekl, že to mám zkusit,
pomyslel jsem si: „Asi bych to mohl zkusit.“
Tehdy jsem si musel myslet:
„Možná
že bych to mohl zkusit.“
Protože kdyby...
kdybych nikdy sám nic nenapsal, rap, který bych v budoucnu zpíval,
by byl rap jen jako
a rozhodně by to nebyl hip hop.
Byla by to
píseň, která by jen zněla jako rap.
Tak jsem to asi tehdy cítil.
Na hip hopu je skvělé to sebevyjádření
a vyjádření tvé reality, přítomnosti a tvého sdělení
bez ohledu na píseň.
Mám velmi živou vzpomínku, jak jsi byl
ve StellarBall. „Vystupuje sám. Jaké to bude?“
Když jsem se šel podívat,
udělalo na mě dojem, jak to bylo zábavné a jak jsi komunikoval s fanoušky
zpěvem a rapováním, výzvy a odezvy
a ta hip hopová stylizace.
2006 SÓLO VYSTOUPENÍ
- Ale někteří to asi nepochopili. - To je pravda.
Někteří si asi říkali: „Co to má být? Tohle je Sakurai?“
Vážně jsi na mě udělal dojem, jak jsi to i přesto rozjel.
Měl jsi skvělý přístup.
Neříkal jsi jen: „Jo, lidi!“
Nebyla to jen tvá slova.
Byl to celý tvůj přístup.
Dalo by se říct, že to byl drsný přístup.
Ale rozhodně ne sprostý.
Připadal mi opravdu jedinečný.
Když jsem se rozhodl, že udělám sólo show...
Neříkám, že to bylo všechno správně.
Chtěl jsem, aby fanoušci ARASHI věděli, že tohle je jiný způsob,
jak si užít hudbu a bavit se.
Tehdy jsme v našich show neměli tu kulturu výzvy a odezvy.
„Když řeknu tohle, vy řeknete tamto.“
Zkrátka neodpovídali.
Vážně věřím, že jsi byl první.
A vytvořil jsi hodně komplexní výzvy a odezvy.
A opakoval jsi to stále dokola. To mě ohromilo.
Je důležité to lidem vtisknout.
Takže když jsem viděl váš nedávný koncert v tokijské hale,
lidé dělali věci, co by sis před 20 lety ani nedovedl představit.
Máš naprostou pravdu!
Když jsem to viděl, chtělo se mi brečet.
„Páni, Sakurai je boží!“
- Vážně jsem se tak cítil. - Jako rodič.
Jo, přesně. Jako otec.
Říkal jsem si: „Páni, je vážně skvělý.“
Vážně jsem měl pocit, že jsi přispěl
k rozšíření hip hopové kultury.
To opravdu rád slyším.
Když jsme to dělali během koncertů,
na pódiu jsem si byl vždycky silně vědom toho, že...
Počkat.
Jak to mám říct?
Zní to docela banálně,
ale když dnes mladí lidé slyší, jak o tom mluvíme,
říkají si: „Proč o tom mluví tak vážně?“
Je v tom triumfální pocit.
- Pro mladé lidi je to běžné. - To je pravda.
Když říkají: „To je normální“,
zjišťuju, jak moc to do společnosti proniklo.
Hotovo. Rozpálíme gril.
- Začněme grilovat. - Zapalte to.
Přestaň!
- To je výborné! - To teda je.
Všechno se nakonec točí kolem něj.
Je středem všeho.
Vychází dobře se svou rodinou.
S rodiči, s mladším bratrem a sestrou.
Má rád i děti.
Je to týpek, co má rád rap. Je to týpek, co má rád hip hop.
Je to flákač v dobrém slova smyslu.
Jistě, je považován i za dobrého moderátora zpráv,
ale určitě není dokonalý.
Šo Sakurai je totální měkkýš.
Když jedeme lyžovat, jezdí jen asi 20 kilometrů za hodinu!
- Ale má neuvěřitelnou výdrž. - To každopádně.
Říkám mu „Pan Elitní orgány“.
Na střední se vůbec neučil.
Některé učebnice určitě ani neotevřel.
- Rozhodně neměl dobré známky. - Určitě ne!
Překvapuje mě, že se teď tak pilně učí angličtinu.
Jo.
Vůbec neumí prohrávat.
Je hrozně oddaný své práci.
Kéž bych to nemusel udělat.
Nech to udělat mě.
Chci je servírovat, až budou lepší.
To je ono! Teď!
- Teď! - Přesně teď.
- Je to horké! Foukej! - To je dobré!
Sakuraiova hudba mě zachránila.
- Jistě. - Je trochu laciná, ale líbí se mi.
Líbí se mi i hudba ARASHI.
- No jo. Tyhle. - Tyhle.
Tohle jsou CDčka jeho sólového projektu.
Vydal tři.
- První v roce 2004. - Jo.
Když dokončil vysokou.
Už deset let pracoval, když jsme státnicovali.
To nás všechny nakoplo, když jsme vstupovali na trh práce.
O rok později pak napsal píseň pro nás všechny,
co jsme měli problémy v našich prvních zaměstnáních.
Pak pro nás napsal další píseň.
Asi by pro mě bylo těžké říct mu to do obličeje,
ale i dnes ty písničky poslouchám,
když si nejsem jistý, jestli jsem na správné cestě.
- To je docela dobré. - Vidíš! Lichotíš mi!
Moji kámoši mě vážně mají rádi.
Co myslíš?
Naprosto úžasný.
- Slyšel jsi ho! - Děkuju!
Děkuju!
- Díky! - Je to fakt dobré!
Dobře. Opakujte po mně.
Kancelář premiéra přišla se třemi NE. Vyhýbejte se třem NE.
„Kancelář premiéra přišla se třemi NE. Vyhýbejte se třem NE.“
Je to NE „uzavřeným prostorám“, „přeplněným prostorám“
a „přílišné blízkosti“.
Uzavřené prostory, přeplněné prostory
a prostory, kde jste moc blízko sebe.
Dobře, přečtěte to prosím ještě jednou.
„Kancelář premiéra přišla se třemi NE. Vyhýbejte se třem NE.
Je to NE ,uzavřeným prostorám‘,
,přeplněným prostorám‘ a ,přílišné blízkosti.‘“
Dobře. Ještě jednou.
TOHO DNE
- Jak to jde? - Jak se vede?
Kde jsi, Nomuro?
Doma v Naře.
- Aha, jsi v Naře. - Jo.
Práce z domu je teď hit.
Jsou toho plné sociální sítě.
- Jo. - Budu ti dávat lekce.
Nomura a já na tebe dohlédneme.
To by bylo šílené.
Domácí trénink.
- To by bylo šílené. - To zní skvěle!
Až budete zase moct koncertovat, budeš totálně namakanej.
- Jenom já. - Totálně namakanej.
„Jeden z těch kluků má pořádné svaly.“
Asi proto, že trénoval se zlatým medailistou.
Když se podívám do složky s fotkama,
občas narazím na fotku, kde mě objímá polonahý Nomura.
- Jo. - Co to sakra bylo?
Většinu fotek s tebou nemůžu nikomu ukázat.
Pamatuju si to.
Vždycky se svlékám.
Ale přestal jsi s tím, když jsi odešel do důchodu.
Když jsi závodil a byl jsi nabušenej,
pořád jsi chtěl předvádět svoje tělo.
Jo, chtěl jsem, aby lidi obdivovali moje svaly.
Kamarádíš se se spoustou atletů, Šo.
To je díky vám.
Je pro mě důležité, že jsi byl známý ve stejnou dobu,
kdy jsem soutěžil na Olympiádě.
Nejdřív jsem se styděl dávat interview
takové superstar.
Ale ohromilo mě, jak jsme byli na stejné vlně, když jsme se sešli
a že si tak vážíš nás, sportovců.
To mi to celé usnadnilo.
A v osobním životě jsem pak viděl, jak strašně moc toho vypiješ.
Ty časy pro mě opravdu hodně znamenají,
protože jsme oba prošli stejnou etapou společně.
Víš, Kosuke, když se spolu my sportovci takhle bavíme...
Jo.
Vždycky skončíme u toho, jak jsou muzikanti a zpěváci úžasní.
To je pravda.
Vážně? O tom se baví sportovci?
Mluvíme o tom, jak je to nefér.
Rozhodně se nemůžeme měřit s tím, kolik odvahy a emocí vytváříte vy.
Pokud jde o vážně dobrou hudbu,
ta tu zůstává na desetiletí a století,
ale na sportovce se zapomene celkem rychle.
- O čem to mluvíš? - Ty víš, co myslím.
Na tvá tři zlata se nezapomene.
Dostal jsi dvě! Co je tohle za konverzaci?
Nezapomněli.
Jistě, síla sportu je neuvěřitelná,
ale vždycky mluvíme i o tom, jak úžasná je hudba.
Kdy to bylo?
Myslím, že to byl koncert k 20. výročí, kde jsem byl
- o Vánocích. - Jo.
Přesně tak.
- Poslední vystoupení. - Ano.
Bude ještě možné jít tento rok
na koncert ARASHI?
To vůbec netuším.
Myslím, že to uděláme, pokud koronavirus poleví.
Každopádně,
každá minuta a sekunda každého dne je moc důležitá.
Všechno, co nemůžeme dělat sami
a můžeme dělat jedině společně jako ARASHI, chceme udělat.
V každém případě
uděláme
všechno, co může udělat jen nás pět společně
a pak zahájíme naši pauzu,
ale ještě jsme nic neudělali.
Poslední dobou mě baví doma pít, když jsem online.
Já to dělám každý den.
Dalo by se říct, že je to zábava, ale je to i smutné.
Není to dost osamělé?
- Tady si řekneme „Na zdraví!“ - Jo, je.
Ne, je to vlastně docela zábava.
Sejděme se někdy u Šoa.
Nachystám vám mražené gyozy.
Jsou vážně dobré.
To je vážně něco, že?
Jsou výborné!
Ty jsou vážně skvělé!
Ale vážně, sejděme se, až se to trochu uklidní.
- Rozhodně. - Jasně.
Starej se o své zdraví. Nepřetěžuj se, Šo.
- Děkuju. - Opatruj se.
Jasně.
- Děkuju! - Díky za to.
To byla legrace.
PŘÍŠTĚ
Ale, je tu jen nás pět.
- Jak to jde? - Můžu chvíli mluvit o ARASHI?
- Ano. - Jasně.
Jde o tu show s obrázkovými kartami, o které jsem vám psal na LINE.
Aha, dobře.
Neoblékneme se do kostýmů?
Dáváš do toho tolik energie.
Určitě se můžeš obléct do kostýmu, když jsi sám, Ohno.